![printul mostenitor al arabiei saudite mohammed bin salman se teme ca ar putea fi asasinat din cauza negocierilor cu israelul printul mostenitor al arabiei saudite mohammed bin salman se teme ca ar putea fi asasinat din cauza negocierilor cu israelul](https://www.antena3.ro/thumbs/landscape/2024/08/15/printul-mostenitor-al-arabiei-saudite-mohammed-bin-salman-se-teme-ca-ar-putea-fi-asasinat-din-cauza-negocierilor-cu-israelul-917737.webp)
După luni în care a negat planurile de invadare a Ucrainei, președintele Vladimir Putin a ordonat marți trupelor ruse de „menținere a păcii” să intre în teritoriile separatiste ale țării, Donețk și Lugansk, recunoscând cele două entități din est – pe care rebelii susținuți de ruși le-au capturat și ocupat în 2014 – ca republici independente.
În ciuda specificului crizei ucrainene, analiștii s-au grăbit să remarce că mișcarea lui Putin s-a potrivit unui model recent în operațiunile militare rusești, menite să-și supună vecinii și să le zădărnicească aspirațiile către vest.
Kremlinul a folosit de mult așa-numitele „conflicte înghețate” pentru a-și extinde aria dincolo de granițele ruse. În ultimele trei decenii, a susținut un regim pro-rus în regiunea separatistă a Moldovei, Transnistria.
În 2008, a lansat o invazie convențională a Georgiei în sprijinul guvernelor separatiste din Osetia de Sud și Abhazia, două provincii cu populație mare de vorbitori de limbă rusă. Șase ani mai târziu, Rusia a confiscat Crimeea din Ucraina și a început să susțină o insurgență a separatiștilor pro-ruși în Donbas.
În fiecare caz, temerile de îndepărtare de sfera de influență a Rusiei au precipitat acțiunile Moscovei, în timp ce prezența populațiilor etnice ruse a oferit Kremlinului un pretext pentru a interveni ca protector.
Agenda lui Putin
Cea mai recentă mișcare a lui Putin vine după luni de tensiuni vertiginoase în timpul cărora președintele rus a adunat o armată formidabilă de-a lungul granițelor Ucrainei, în timp ce o lumea întreagă încerca să îi ghicească intențiile.
În cele din urmă, momentul mișcării sale ar fi putut foarte bine să fi fost determinat de o altă paralelă, bizară, cu conflictul georgian.
În 2008, războiul Rusiei cu Georgia a izbucnit la începutul Jocurilor Olimpice de vară de la Beijing, spre supărarea oficialilor chinezi. Pentru a nu supăra din nou China, Putin a așteptat de data aceasta până după ceremonia de închidere a Jocurilor de Iarnă, tot la Beijing, înainte de a lovi din nou în Ucraina.
Mișcarea lui Putin a semnalat un deja vu ciudat pentru georgienii care încă își revine după ce țara lor a căzut în mâinile Rusiei.
A fost o mică surpriză pentru profesorul Emil Avdaliani de la Universitatea Europeană din Tbilissi,
„În Georgia, mulți dintre noi se așteptau la recunoașterea celor două entități separatiste ale Donbasului. A fost evident în ultimul an și ceva”, a declarat Avdaliani pentru FRANCE 24. „Moscova și-a sporit finanțarea entităților, furnizând pașapoarte rusești și sporind în mod clandestin prezența militară. Decizia lui Putin este o concluzie logică a procesului.”
Mișcările Rusiei au urmat „un manual consacrat”, a adăugat Avdaliani, „crearea sau promovarea mișcărilor separatiste pentru a împiedica un vecin să se orienteze către instituțiile occidentale”.
Rusia ”apără” etnicii ruși de agresiunea străină
Cu marile lor minorități etnice amestecate peste granițe înainte și în timpul perioadei sovietice, țările care mărginesc marginea vestică a Rusiei au oferit un teren fertil pentru apariția conflictelor.
Potrivit narațiunii Moscovei, astfel de conflicte sunt înrădăcinate în pretenția sa de drept la o sferă de influență și în datoria sa de a proteja etnicii ruși de agresiunea străină.
„Rusia se percepe ca având dreptul la o sferă istorică de influență și nu permite nimănui să o încalce”, a declarat Nicolò Fasola, expert în strategie militară rusă la Universitatea din Birmingham în Marea Britanie.
„Rusia este întotdeauna îngrijorată de influența străină – nu numai în ceea ce privește implicarea militară și angajamentul politic, ci și în termeni culturali”.
Fasola a subliniat așa-numitele „revoluții de culoare” care au adus guvernele pro-occidentale la putere în Georgia (2003) și Ucraina (2004) – și pe care Kremlinul le-a perceput ca „instrumente ale Occidentului pentru a îndepărta acelor țări de Rusia”.
Această rațiune stă la baza prezenței continue a Rusiei în provincia separatistă a Moldovei, Transnistria, unde încercările de a impune limba română la începutul anilor 1990 au fost respinse de populația, în principal vorbitoare de limbă rusă, a regiunii.
Același concept – protejarea etnicilor ruși – îi va oferi mai târziu lui Putin un plan pentru a justifica intervențiile în Georgia și Ucraina.
În timp ce Rusia a încetat să recunoască independența Transnistriei, ea „a slăbit suveranitatea Republicii Moldova și a înghețat integrarea sa occidentală în ultimii 25 de ani”, scrie Eric J. Grossman în US Army War College Quarterly.
„Această incertitudine a servit să prindă Moldova într-o zonă gri geopolitică între Est și Vest și a forțat-o să acționeze ca un vehicul pentru corupția și spălarea banilor din Rusia”.
„Zona gri”
Atât Georgia, cât și Ucraina sunt acum în pericol de a fi absorbite în aceeași „zonă gri” geopolitică, încolțite între speranțele lor de a se alătura într-o zi la alianța militară NATO și conștientizarea că Rusia nu le va lăsa să plece. În ceea ce privește respectivele entități separatiste, recunoscute doar de Rusia, soarta lor depinde în întregime de Moscova.
„Aceste entități nu ar putea supraviețui singure, dar fragilitatea lor este de fapt un plus din perspectiva rusă, pentru că le leagă mai aproape de Rusia”, a spus Fasola. „Nu ar putea supraviețui fără ajutorul Moscovei, justificând la rândul său prezența continuă a Rusiei pe teren”.
Prin recunoașterea celor două „republici” din Donbas, Moscova a respectat cu meticulozitate cartea sa de joc încercată și testată, reproducând, cuvânt cu cuvânt, tratatele de prietenie și asistență reciprocă pe care le semnase anterior cu provinciile separatiste ale Georgiei, Abhazia și Osetia de Sud.
Dacă aceste entități pot prospera este o preocupare minoră pentru Rusia în comparație cu imaginea strategică generală, a spus Fasola.
„Moscova va oferi ajutor financiar și logistic, dar, la sfârșitul zilei, acestea nu sunt decât instrumente pentru atingerea obiectivelor strategice ale Rusiei”, a explicat el. „Totul este să le folosești ca capete de pod în spațiul post-sovietic – instrumente pentru a controla situația de pe teren.”
Un preț care merită plătit
Cât de mult control poate exercita Rusia rămâne de văzut, criticii observând că acțiunile lui Putin au înăsprit sentimentul anti-rus în Ucraina și Georgia. După cum a spus recent președintele Georgiei, Salome Zurabishvili, țara ei înțelege „foarte bine ce simte astăzi poporul Ucrainei (...). Aceasta este solidaritatea din partea unei țări care a suferit deja și încă suferă de pe urma ocupației” rușilor.
Poate că Rusia și-a atins obiectivele pe termen scurt, dar și-a „pierdut prestigiul și puterea”, a spus Avdaliani. „Puțini în Ucraina sau în Georgia s-ar gândi să se îndrepte geopolitic către Rusia. Cred că, pe termen lung, Rusia a irosit avantajele pe care le deținea chiar și după prăbușirea Uniunii Sovietice”.
Pentru strategii Kremlinului, însă, resentimentele împotriva Moscovei este un preț care merită plătit pentru a se asigura că expansiunea NATO este oprită pe drumul său.
„Este adevărat că cursul de acțiune al Rusiei din 2014 a înfuriat publicul ucrainean și a legitimat postura anti-rusă a Kievului”, a spus Fasola. „Dar același guvern de la Kiev este foarte conștient de faptul că Rusia poate decide sau cel puțin poate influența puternic deciziile sale politice.
Oricât de anti-ruși ar fi, ei trebuie să țină cont de pozițiile și acțiunile Moscovei.”
Dintr-o perspectivă occidentală, strategia agresivă a Rusiei a avut un cost clar pentru Moscova, sub forma unor sancțiuni severe – care urmează să devină mai aspre – și a unor relații puternic deteriorate cu un front occidental indignat și compact.
„Pe de altă parte, dacă ne bazăm evaluarea pe obiectivele declarate ale Moscovei, adică menținerea controlului rus – sau cel puțin influența – asupra acelor regiuni specifice, atunci putem spune că strategia rusă a avut succes”, a avertizat Fasola.
„Desigur, odată a putut contracara că nici Georgia, nici Ucraina nu au renunțat la aderarea la NATO. Dar, de facto, apartenența la NATO nu mai este o opțiune viabilă. Oricât de mult ar vrea Georgia și Ucraina să adere la NATO, pur și simplu nu pot.”
Același raționament este valabil și pentru Occident, a adăugat Fasola: „Pe hârtie, puterile occidentale decid cine se alătură NATO. Dar, în practică, ei nu pot ignora Rusia.”